Педагогічна освіта: Теорія і практика. Психологія. Педагогіка.
Проблематика: «Педагогічна освіта: теорія і практика. Психологія. Педагогіка» – електронне наукове фахове видання, яке дозволяє читачам опрацьовувати наукові доробки з інтегрованого дослідження галузі освіти. У журналі публікуються розвідки вітчизняних і зарубіжних учених, присвячені актуальним проблемам педагогіки і психології; результати фахових, теоретичних і експериментальних досліджень психологічної і педагогічної галузей освітянського напрямку наукового знання та методичного забезпечення педагогічного процесу за результатами авторських наукових пошуків. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 11 червня 2026 року № 928 про включення періодичних видань до Переліку наукових фахових видань України, науковий журнал «Педагогічна наука: теорія і практика. Психологія. Педагогіка» підтвердив свій статус фахового наукового видання та увійшов до кластеру «Розвиток людського капіталу, соціальні науки та журналістика». Журнал здійснюватиме публікацію результатів наукових досліджень за такими спеціальностями: - А1 Освітні науки; - А2 Дошкільна освіта; - А3 Початкова освіта; - А5 Професійна освіта; - С4 Психологія. Видання спрямоване на поширення досліджень за наступними напрямами: Педагогічні науки: методологічні основи педагогічної освіти; історія вітчизняної та зарубіжної педагогічної думки; педагогічна компаративістика; соціальна педагогіка; освітні, педагогічні науки; дошкільна освіта; початкова освіта; професійна освіта. Психологічні науки: теоретичні основи психології; практика психологічної допомоги. Адресовано усім, хто цікавиться проблемами розвитку сучасної освіти та її впливом на соціально-економічний, духовний і культурний розвиток суспільства. Фаховість: електронне наукове фахове видання «Педагогічна освіта: теорія і практика. Психологія. Педагогіка» включено до переліку наукових фахових видань України (Категорія «Б»), у яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора наук і доктора філософії (PhD) зі спеціальностей: 011 – «Освітні, педагогічні науки»; 012 – «Дошкільна освіта»; 013 – «Початкова освіта»; 015 – «Професійна освіта (за спеціалізаціями)») (Затверджено наказом Міністерства освіти і науки України №886 від 02.07.2020р.). 053 - "Психологічні науки" (Затверджено наказом Міністерства освіти і науки України №1471 від 26.11.2020р.) Засновник:Київський столичний університет імені Бориса Грінченка Київський столичний університет імені Бориса Грінченка утворений 26 грудня 2023 року шляхом злиття Київського університету імені Бориса Грінченка і Муніципального закладу вищої освіти «Київської Академії мистецтв» та є їх правонаступником (на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 р. №4754/4795). Індексується Google Scholar, Research Bible Index Copernicus , <a href="https://doaj.org/toc/2412-2009?source=%7B%22query%22%3A%7B%22bool%22%3A%7B%22must%22%3A%5B%7B%22terms%22%3A%7B%22index.issn.exact%22%3A%5B%222311-2409%22%2C%222412-2009%22%5D%7D%7D%5D%7D%7D%2C%22size%22%3A100%2C%22sort%22%3A%5B%7B%22created_date%22%3A%7B%22order%22%3A%22desc%22%7D%7D%5D%2C%22_source%22%3A%7B%7D%2C%22track_total_hits%22%3Atrue%7D" target="_blank" rel="noopener" data-saferedirecturl="https://www.google.com/url?q=https://doaj.org/toc/2412-2009?source%3D%257B%2522query%2522%253A%257B%2522bool%2522%253A%257B%2522must%2522%253A%255B%257B%2522terms%2522%253A%257B%2522index.issn.exact%2522%253A%255B%25222311-2409%2522%252C%25222412-2009%2522%255D%257D%257D%255D%257D%257D%252C%2522size%2522%253A100%252C%2522sort%2522%253A%255B%257B%2522created_date%2522%253A%257B%2522order%2522%253A%2522desc%2522%257D%257D%255D%252C%2522_source%2522%253A%257B%257D%252C%2522track_total_hits%2522%253Atrue%257D&source=gmail&ust=1687861101418000&usg=AOvVaw2x9OBaBrSPkkpPNXP-4B9B">DOAJ ISSN 2311-2409 (Print) ISSN 2412-2009 (Online) DOI: 10 .28925/2311-2409. Представлене в каталозі бібліотеки: Національна бібліотека України ім. В. І. Вернадського, Україна УДК 37 Свідоцтво про державну реєстрацію електронного наукового фахового видання ідентифікатор медіа – R40-04529, видане Національною радою з питань телебачення і радіомовлення 30.05.2024 р. (реєстрація)
Київський столичний університет імені Бориса Грінченка
Застосування методу бенчмаркінгу в процесі формування трансверсальних компетентностей майбутніх фахівців у вищих навчальних закладах.
Сучасна система вищої освіти дедалі більше зосереджена на розвитку трансверсальних компетенцій, які дозволяють майбутнім спеціалістам адаптуватися до динамічного професійного середовища, ефективно співпрацювати та брати участь у навчанні протягом усього життя. У цьому контексті особливого значення набувають інноваційні педагогічні підходи, що забезпечують якість та актуальність освітніх результатів. Одним із таких підходів є бенчмаркінг, який дозволяє вищим навчальним закладам порівнювати свої практики з провідними національними та міжнародними стандартами та застосовувати ефективні стратегії розвитку компетенцій. Метою статті є дослідження потенціалу методу бенчмаркінгу як ефективного інструменту розвитку трансверсальних компетенцій майбутніх спеціалістів у вищих навчальних закладах. Дослідження спрямоване на визначення педагогічних умов, етапів та практичних механізмів інтеграції бенчмаркінгу в освітній процес. Методологія дослідження базується на поєднанні теоретичних та емпіричних методів, включаючи аналіз та синтез наукової літератури, порівняльний аналіз освітніх практик, моделювання процедур бенчмаркінгу та узагальнення передового педагогічного досвіду. Особлива увага приділяється визначенню ключових трансверсальних компетенцій, таких як критичне мислення, комунікативні навички, робота в команді, здатність до вирішення проблем, цифрова грамотність та адаптивність. Результати дослідження демонструють, що систематичне застосування бенчмаркінгу сприяє підвищенню якості освітніх програм, підвищенню мотивації студентів та розвитку необхідних трансверсальних компетенцій. Запропонована модель впровадження бенчмаркінгу включає етапи планування, збору даних, аналізу, порівняння, адаптації передового досвіду та оцінки результатів. У дослідженні підкреслюється, що бенчмаркінг заохочує співпрацю між навчальними закладами, сприяє інноваціям у методах навчання та підтримує безперервний професійний розвиток як студентів, так і викладачів. Наукова новизна дослідження полягає в обґрунтуванні бенчмаркінгу як педагогічного інструменту для структурованого розвитку трансверсальних компетенцій та у формулюванні практичних рекомендацій щодо його інтеграції в навчальні програми вищої освіти. Практичне значення статті визначається можливістю застосування запропонованої системи бенчмаркінгу при розробці освітніх програм, оцінці результатів навчання та покращенні діяльності закладів. Результати підтверджують, що бенчмаркінг слугує ефективним механізмом узгодження освітньої практики із вимогами сучасного ринку праці та посилення конкурентоспроможності майбутніх фахівців у світовому професійному середовищі.
Авторське право (c) 2026 Педагогічна освіта: Теорія і практика. Психологія. Педагогіка.
Підготовка майбутніх педагогів до педагогічного супроводу літературно-мовленнєвої діяльності з дітьми дошкільного віку
У статті розкривається актуальне питання підготовки майбутніх вихователів дошкільних навчальних закладів до педагогічного супроводу літературно-мовленнєвої діяльності з дітьми раннього віку. Наукові дослідження за напрямками: підготовка здобувачів вищої освіти; особливості розвитку дітей раннього віку; супровід літературно-мовленнєвої діяльності як базової для формування основ самоідентифікації дітей. Конкретизовано та деталізовано зміст понять «літературна діяльність», «мовленнєва діяльність», «розвиток раннього віку», «підготовка майбутніх вихователів». Описуються ефективні форми, методи та прийоми навчання зі здобувачами вищої освіти під час вивчення навчальних дисциплін «Дитяча література та розвиток мовлення», «Технологія розвитку мовлення дитини та ознайомлення з літературою», «Майстерня усвідомленого навчання». Визначено психолого-педагогічні умови успішного здійснення літературної діяльності з учнями (любов учнів до книги та процесу читання; систематичне використання художнього слова у взаємодії з дітьми молодшого віку; планування власного читання та читання учням як ритуалу; дотримання гармонії просторів: предметів у книзі/оточення; літературного середовища в дошкільному закладі/вдома; забезпечення емоційного контакту: дорослий-дитина-книжка) та мовленнєва діяльність (можливість грамотного, образного мовлення як зразка; знання дидактичних завдань кожного із компонентів мовленнєвого розвитку; уявлення про джерела активізації словника дітей; здатність до щирого, чуйного, професійного спілкування з усіма учасниками навчально-виховного процесу; володіння прийомами риторичного мистецтва та стриманої аргументації). Окреслено педагогічний інструментарій взаємодії зі студентами вищої освіти спеціальності «Дошкільна освіта» в контексті формування відповідних професійних компетентностей та саморозвитку особистості. Сформульовано висновок: педагогічний супровід студентами вищих навчальних закладів літературно-мовленнєвої діяльності з дітьми раннього віку забезпечує міцне підґрунтя для формування ціннісних орієнтацій та самоідентифікації майбутніх громадян країни.
Хореографічна спадщина України як ресурс формування національної свідомості та патріотичних цінностей майбутніх хореографів
Статтю присвячено обґрунтуванню педагогічного потенціалу хореографічної спадщини України як ресурсу формування національної свідомості та патріотичних цінностей майбутніх хореографів в умовах повномасштабного збройного вторгнення. Актуальність дослідження зумовлена загостренням питань збереження національно-культурної ідентичності та необхідністю переосмислення виховного виміру вищої мистецької освіти в сучасному соціополітичному контексті. На основі аналізу наукової літератури та педагогічної практики визначено три взаємозумовлені компоненти процесу формування національної свідомості студентів-хореографів: когнітивний (системні знання про хореографічну спадщину, її генезу, регіональну варіативність та культурно-історичний контекст), емоційно-ціннісний (особистісно значуще, шанобливе ставлення до народної танцювальної традиції як складової національної ідентичності) та діяльнісний (практичне освоєння, виконання і творча інтерпретація народно-сценічної лексики). Обґрунтовано систему педагогічних умов ефективного використання хореографічної спадщини у навчально-виховному процесі: цілеспрямоване включення регіональних танцювальних традицій до змісту навчальних дисциплін; міждисциплінарна інтеграція; системне застосування активних та інтерактивних методів навчання; залучення студентів до волонтерської та культурно-просвітницької діяльності. Окрему увагу приділено ролі особистості педагога-хореографа як носія і транслятора національних цінностей, що є визначальним чинником глибини виховного результату. Розкрито методи й форми роботи з хореографічною спадщиною в аудиторній і позааудиторній діяльності, зокрема метод занурення в автентичний матеріал, метод контекстуалізації та порівняльного аналізу, організацію фольклорно-етнографічних експедицій, а також використання цифрових технологій для популяризації українського народного танцю. Перспективами подальших досліджень визначено розробку авторської програми патріотичного виховання засобами хореографічного мистецтва та вивчення впливу воєнного досвіду на трансформацію змістів і форм виховної роботи у вищій мистецькій школі.
Особливості формування часових орієнтувань у дітей молодшого дошкільного віку
У статті обґрунтовується надзвичайна важливість своєчасного формування часових уявлень як ключового чинника гармонійного розвитку особистості дитини дошкільного віку. Розкрито психолого-педагогічні особливості формування часових уявлень у дітей молодшого дошкільного віку, зокрема специфіку засвоєння темпоральних характеристик предметів і явищ навколишнього світу дітьми четвертого року життя. Висвітлено сутність часу як універсальної категорії, що виступає невід’ємним параметром існування дійсності та важливим засобом її пізнання дитиною. Проаналізовано закономірності становлення у дітей елементарних уявлень про послідовність, тривалість і ритмічність подій, а також особливості усвідомлення ними змін у навколишньому середовищі. Підкреслено, що поетапне формування часових уявлень сприяє не лише розв’язанню пізнавальних завдань у межах різних освітніх напрямів, а й розвитку когнітивних процесів, мовлення, уваги, пам’яті, а також здатності дитини орієнтуватися в інформаційному просторі сучасного світу. Акцентовано увагу на тому, що особливого значення набуває формування часових орієнтувань у дітей молодшого дошкільного віку, оскільки цей період характеризується інтенсивним розвитком особистості, становленням нових форм взаємодії з дорослими, зокрема пізнавального спілкування, яке реалізується у процесі ігрової діяльності, предметного експериментування та конструювання. Зазначено, що діяльність дитини набуває більш усвідомленого та цілеспрямованого характеру, що створює сприятливі умови для засвоєння базових часових понять. Окреслено педагогічні умови ефективного формування часових уявлень у дітей молодшого дошкільного віку, зокрема використання ігрових методів, наочності, інтеграції різних видів діяльності та врахування індивідуальних особливостей розвитку дітей. Наголошено на необхідності цілеспрямованої педагогічної підтримки з боку вихователя та створення розвивального освітнього середовища, що сприяє формуванню у дітей цілісного уявлення про час.
Педагогічний супровід вихованців закладів дошкільної освіти в умовах воєнного часу
У статті обґрунтовано актуальність проблеми педагогічного супроводу вихованців закладів дошкільної освіти в умовах воєнного часу, що зумовлена істотним зростанням психоемоційних навантажень на дітей, впливом стресогенних факторів та необхідністю забезпечення їхнього психологічного благополуччя і безпеки. Наголошено, що сучасні умови життєдіяльності дітей в Україні вимагають переосмислення традиційних підходів до організації освітнього процесу та посилення ролі педагога як суб’єкта підтримки, захисту і розвитку особистості дитини. Метою дослідження визначено теоретичне обґрунтування та практичний аналіз особливостей педагогічного супроводу дітей дошкільного віку в умовах війни, а також виявлення труднощів професійної діяльності вихователів і визначення потреб у вдосконаленні їхньої професійної підготовки. Завдання дослідження передбачали аналіз сучасних наукових підходів до проблеми педагогічного супроводу, зокрема в контексті травма-інформованої освіти, проведення емпіричного опитування вихователів закладів дошкільної освіти та здобувачів спеціальності «Дошкільна освіта», а також узагальнення та інтерпретацію отриманих результатів. У ході дослідження встановлено зростання рівня тривожності, емоційної нестабільності та проявів страху у дітей дошкільного віку, що зумовлено впливом воєнних подій, зокрема повітряних тривог, вимушених переміщень і зміни звичних умов життя. Виявлено труднощі організації освітнього процесу, пов’язані з перериванням занять, необхідністю швидкого реагування на загрози безпеці, а також адаптацією освітнього середовища до нових умов. З’ясовано, що значна частина педагогів відчуває недостатність спеціалізованих знань і практичних умінь щодо застосування травма-фокусованих і психолого-педагогічних практик підтримки дітей. На основі аналізу теоретичних і емпіричних даних запропоновано концептуальну модель педагогічного супроводу дітей дошкільного віку, яка інтегрує макро-, мезо- та мікрорівні організації підтримки. Макрорівень охоплює державну політику та нормативно-правове забезпечення освіти в умовах війни; мезорівень ‒ діяльність закладу дошкільної освіти як безпечного та підтримувального середовища; мікрорівень — безпосередню взаємодію педагога з дитиною, спрямовану на емоційну підтримку, розвиток життєстійкості та формування базового відчуття безпеки. У висновках підкреслено необхідність системного впровадження травма-інформованих підходів у практику дошкільної освіти, розвитку соціально-емоційного навчання, а також модернізації змісту професійної підготовки майбутніх вихователів. Зазначено, що ефективний педагогічний супровід є важливою умовою забезпечення психоемоційної стабільності, адаптивності та життєстійкості дітей дошкільного віку в умовах сучасних викликів.
Підготовка майбутніх магістрів початкової освіти до цифровізації освітнього процесу: виклики та перспективи
У статті розглянуто актуальну проблему підготовки майбутніх магістрів початкової освіти до цифровізації освітнього процесу в умовах стрімкого розвитку цифрових технологій та трансформації освітнього середовища. Актуальність дослідження зумовлена зростаючими вимогами до рівня цифрової компетентності сучасного педагога, необхідністю інтеграції цифрових технологій у професійну діяльність учителя початкової школи та недостатньою розробленістю теоретико-методичних засад підготовки магістрів до роботи в умовах цифровізації освіти. Метою статті є теоретичне обґрунтування особливостей підготовки майбутніх магістрів початкової освіти до цифровізації освітнього процесу, визначення основних викликів і перспектив цього процесу, а також уточнення сутності та структури їхньої готовності до використання цифрових технологій у професійній діяльності. У дослідженні використано комплекс теоретичних методів, зокрема аналіз, узагальнення, систематизацію наукових джерел, порівняння підходів до визначення цифрової компетентності та моделювання структури готовності майбутніх педагогів до цифровізації освітнього процесу. У результаті дослідження уточнено сутність поняття «готовність майбутніх магістрів початкової освіти до цифровізації освітнього процесу» як інтегративної професійно-особистісної характеристики, що забезпечує ефективне використання цифрових технологій у педагогічній діяльності. Визначено її структуру, яка включає мотиваційно-ціннісний, когнітивний, діяльнісно-операційний та рефлексивно-оцінювальний компоненти. Обґрунтовано педагогічні підходи до формування цифрової компетентності, зокрема компетентнісний, діяльнісний, особистісно орієнтований, системний та інноваційний. Виявлено основні виклики у підготовці майбутніх педагогів, серед яких недостатній рівень практичної підготовки, потреба в оновленні змісту освіти та адаптації до швидких технологічних змін. У висновках наголошено, що ефективна підготовка майбутніх магістрів початкової освіти до цифровізації освітнього процесу можлива за умови комплексної інтеграції цифрових технологій у професійну підготовку, створення цифрового освітнього середовища та впровадження сучасних педагогічних підходів. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням моделей підготовки магістрів до цифровізації освіти та впровадженням інноваційних технологій у навчальний процес.
Завдання проблемно-пошукового характеру як пріоритетний інструмент особистісно-професійного розвитку майбутніх педагогів: зарубіжний та вітчизняний досвід
Стаття присвячена осмисленню ролі завдань проблемно-пошукового характеру як пріоритетного інструменту особистісно-професійного розвитку майбутніх педагогів у контексті сучасної парадигми вищої освіти. На основі системного аналізу вітчизняних і зарубіжних джерел та актуалізації результатів попередніх публікацій автора розглянуто проблемно-орієнтоване навчання як цілісну систему формування суб’єктності студента, у якій освітній процес спрямований на розвиток автономної, креативної та професійно відповідальної особистості. Визначено, що особистісно-професійний розвиток здобувача освіти в умовах пошукової діяльності передбачає взаємодію когнітивного, дослідницького та рефлексивного вимірів, що дає можливість майбутньому вчителю трансформувати отримані теоретичні знання в практичний досвід розв’язання складних педагогічних ситуацій. Обґрунтовано, що ефективне впровадження проблемно-пошукових завдань, зокрема в межах філологічного та лінгводидактичного циклу дисциплін, забезпечує перехід студента від репродуктивного відтворення інформації до ролі суб’єкта творчого конструювання знань, здатного до критичного аналізу ресурсів, моделювання авторських дидактичних систем та прийняття відповідальних рішень. Зроблено висновок, що дослідницько-орієнтована модель підготовки поєднує індивідуальні траєкторії професійного зростання, фасилітацію з боку викладача, розвиток навичок саморегуляції та використання цифрових технологій як засобів підвищення ефективності навчання. Результати дослідження доводять, що використання завдань проблемно-пошукового характеру є стратегічним ресурсом формування професійної майстерності майбутнього вчителя, забезпечуючи його конкурентоздатність та готовність до творчої діяльності в умовах динамічних освітніх змін.
Інструктивний дизайн відео у процесі розроблення масових відкритих онлайн-курсів
У статті розглянуто проблему інструктивного дизайну відео у процесі розроблення масових відкритих онлайн-курсів (МВОКів) для забезпечення якості навчального контенту та ефективності навчання. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі відеоконтенту в онлайн-освіті та необхідністю підвищення його ефективності в умовах цифрової трансформації освіти. На основі аналізу наукових досліджень щодо дизайну відео, його впливу на сприймання навчальної інформації та ролі розробника відео для МВОКів обґрунтовано необхідність комплексного підходу до створення відеоконтенту. Уточнено сутність поняття «інструктивний дизайн відео у процесі розроблення МВОКів» як систематизованого та цілеспрямованого процесу створення й організації навчальних відео, який поєднує фахову експертність розробника та реалізацію поставлених завдань і направлений на досягнення слухачами визначених результатів навчання. Метою статті є обґрунтування етапів інструктивного дизайну відео у процесі розроблення МВОКів. Результатом дослідження є розроблення та характеристика чотирьох етапів, що відображають логіку послідовної розробки відеоконтенту та формують цілісну систему створення навчального відео: розроблення відео, створення відео, вбудованість відео, перегляд і корекція відео до публікації. Практична цінність запропонованого підходу до дизайну відео полягає у можливості його використання розробниками для організації послідовної роботи з відеоконтентом. Інструктивний дизайн відео у процесі розроблення МВОКів створює передумови для підвищення залученості слухачів і якості освітніх результатів та забезпечує узгодженість інструктивних цілей, змісту та форм подання матеріалу, сприяє уникненню когнітивного перевантаження слухачів і трансформації відео з засобу передачі інформації на інструмент організації навчальної діяльності.
Роль автентичних матеріалів у формуванні мотивації та комунікативної готовності студентів
Метою статті є синтез і критична інтерпретація сучасних емпіричних досліджень щодо використання автентичних матеріалів у навчанні іноземних мов у закладах вищої освіти для визначення характеру та сили їхнього впливу на мотивацію і комунікативну готовність студентів, ідентифікації провідних дослідницьких підходів і тенденцій, а також формулювання науково обґрунтованих рекомендацій для педагогічної практики. Дослідження має теоретико-аналітичний характер і виконане у форматі систематичного літературного огляду. Матеріалом слугували сучасні емпіричні та оглядові публікації у фахових міжнародних виданнях, відібрані за критеріями тематичної релевантності, методологічної визначеності та зосередженості на студентській аудиторії. Аналітична процедура передбачала поетапний відбір джерел, тематичне кодування, порівняльний аналіз і концептуальний синтез результатів. Аналіз досліджень засвідчив, що автентичні матеріали загалом позитивно пов’язані зі зростанням внутрішньої мотивації студентів, підвищенням їхньої залученості та усвідомленням практичної цінності іншомовного навчання. Водночас встановлено, що сила мотиваційного ефекту істотно варіює залежно від релевантності контенту потребам здобувачів освіти та якості педагогічного дизайну. У сфері комунікативної готовності зафіксовано позитивну динаміку передусім у розвитку рецептивних умінь, прагматичної компетентності та впевненості у використанні мови. Разом із тим у частині досліджень виявлено ризики, пов’язані з когнітивним перевантаженням і невідповідністю складності матеріалів рівню студентів. Окремі праці підкреслюють потенціал поєднання автентичного контенту з цифровими технологіями, хоча його ефективність значною мірою залежить від характеру педагогічного супроводу. Критичний аналіз також виявив обмеження доказової бази, зокрема переважання короткострокових інтервенцій і недостатню увагу до довготривалих ефектів. Отримані узагальнення підтверджують значний педагогічний потенціал автентичних матеріалів за умови їх методично виваженого та контекстно чутливого використання у вищій іншомовній освіті. Обґрунтовано доцільність поетапної інтеграції автентичного контенту, системного застосування педагогічного скаффолдингу, забезпечення його професійної релевантності та розширення інтерактивних форматів роботи. Сукупність цих умов розглядається як важливий методичний ресурс підвищення мотивації студентів, їхньої навчальної залученості та готовності до ефективної іншомовної комунікації.
Огляд ключових засад поліпшення побіжності усного мовлення серед студентів-неносіїв англійської мови
У статті розглядається основи побіжного, правильного й точного використання англійської мови в комунікативних ситуаціях сьогодення в умовах сучасного розвитку суспільства у глобалізованому світі. Формуючи визначення, автор приділяє особливу увагу дослідженням щодо покращення побіжного спілкування серед студентів закладів вищої освіти (ЗВО), які не є носіями англійської мови. Здійснено аналіз науково-методичного доробку авторів, які вивчають шляхи поліпшення ефективності побіжного англійського мовлення. Увага акцентується, зокрема, на тому, що англійська мова стала мовою міжнародного спілкування, яка широко використовується в академічних колах, бізнесі, зовнішньополітичних відносинах тощо. У статті розглядається не лише важливість використання усної англійської мови, а й визначаються проблеми, з якими стикаються студенти у процесі комунікації, та пропонуються комплексні стратегії для їх вирішення. Зважаючи на аналіз досліджень із побіжності англійського мовлення, автор пропонує основні фактори ефективності використання усної англійської мови, які все частіше визнаються як важливі навички. Ефективна комунікація, професійний успіх, економічні переваги, глобальні можливості, культурне порозуміння, когнітивні переваги, соціальна інтеграція, особистісний розвиток стверджуються як основні засади поправної, точної та побіжної розмовної англійської мови. У статті визначаються ключові методи покращення розмовної англійської мови, такі як інтерактивні методи навчання, технологічні інструменти, автентичні матеріали, комунікативний підхід, формування оцінювання та індивідуалізація навчання.
Центри освіти дорослих у системі неформальної освіти: порівняльно-педагогічний аналіз досвіду Великої Британії та США .
У статті здійснено порівняльно-педагогічний аналіз центрів освіти дорослих у системі неформальної освіти Великої Британії та США. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі освіти дорослих як складника навчання впродовж життя, потребою оновлення компетентностей дорослого населення та пошуком ефективних інституційних моделей організації цієї сфери в Україні. Метою статті є виявлення організаційних характеристик, функцій і нормативних засад діяльності центрів освіти дорослих у Великій Британії та США, а також визначення продуктивних ідей цього досвіду для України. Методологічну основу становлять положення порівняльної педагогіки, теорії навчання впродовж життя, андрагогічного та інституційного підходів; використано методи аналізу, синтезу, узагальнення, систематизації, порівняльно-педагогічний, структурно-функціональний та інтерпретаційно-аналітичний методи. Обґрунтовано, що центри освіти дорослих доцільно розглядати як інституційно різнорідну, але функціонально цілісну мережу провайдерів, які забезпечують доступне, гнучке і практикоорієнтоване навчання дорослих. З’ясовано, що у Великій Британії розвиток таких центрів характеризується більшою узгодженістю механізмів фінансування, нормативного регулювання та інспектування, поєднанням кваліфікаційної підготовки із соціально-інклюзивними практиками, тоді як у США система має більш децентралізований характер і тісніше інтегрована з політикою зайнятості, професійної підготовки та розвитку робочої сили. Визначено продуктивні ідеї зарубіжного досвіду для України: розбудову мережі різнотипних центрів освіти дорослих на місцевому рівні, посилення міжсекторального партнерства, поєднання освітньої, консультативної, соціальної та кар’єрної підтримки, упровадження гнучких програм для різних категорій дорослого населення.
Сучасні інструменти корпоративної педагогіки та розвитку персоналу
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз та систематизація ключових трендів та сучасних інструментів навчання і розвитку персоналу, які визначають ландшафт корпоративної освіти у 2026 році. Актуальність дослідження зумовлена стратегічним переходом корпоративної педагогіки від допоміжної функції управління персоналом до статусу ключового драйвера адаптивності та конкурентоспроможності організацій. Обґрунтовано, що сучасна освітня екосистема бізнесу базується на чотирьох фундаментальних засадах: безперервності, персоналізації траєкторій розвитку, трансформації мислення та глибокій інтеграції навчання в операційні бізнес-процеси, що забезпечує миттєву конвертацію знань в ефективність. Метою статті визначено систематизацію інструментарію корпоративної педагогіки та окреслення перспектив його впровадження для оптимізації системи розвитку персоналу в умовах стрімкої цифровізації. Дослідження базується на використанні комплексу наукових методів: систематичного огляду джерельної бази, контент-аналізу актуальних корпоративних стратегій провідних компаній, методів візуалізації даних та теоретичного узагальнення. У роботі систематизовано та детально охарактеризовано ключові інструменти за шістьма функціональними блоками: цифрові інтелектуалізовані платформи та роль генеративного штучного інтелекту як основного локомотива індивідуалізації навчання; діагностика потреб (TNA) та багаторівневі моделі оцінки ефективності інвестицій у навчання; гнучкі формати (мікронавчання, гейміфікація, соціальне та «перевернуте» навчання); імерсивні технології для технічної підготовки та онбордингу; навчання на робочому місці (коучинг, менторство, шедоуінг, ротація); інтегровані моделі трансферу знань (модель «Science to Business») та кращі європейські практики міждисциплінарної співпраці університету й бізнесу. Зроблено висновок про багатовимірність сучасної корпоративної педагогіки як стратегічної інвестиції в людський капітал. Визначено перспективи подальших розвідок, пов’язані з емпіричним вимірюванням ефективності технологій та аналізом трансформаційного впливу ШІ на розвиток професійних компетентностей.
Дослідження поняття EdTech-інструментів та їх використання в контексті екосистеми університету
Розвиток освітніх технологій (EdTech) є одним із ключових чинників цифрової трансформації вищої освіти в сучасних умовах. У межах дослідження проаналізовано міжнародні та українські нормативні й стратегічні документи, результати якого засвідчили, що EdTech формується як інтегрована система технологічних, педагогічних та організаційних рішень, спрямованих на забезпечення якості, доступності та ефективності освіти. Узагальнення наукових підходів іноземних і вітчизняних дослідників продемонструвало еволюцію EdTech-інструментів від технічних засобів навчання до багатофункціональних цифрових рішень, що сприяють підвищенню ефективності організації освітнього процесу, комунікації між її учасниками та персоналізації навчання. В рамках дослідження уточнено поняття EdTech-інструментів як комплекс інфраструктурних, програмних та платформних рішень, інтегрованих у цифрову екосистему університету, які забезпечують організацію, підтримку та оптимізацію освітньої, наукової й управлінської діяльності закладу вищої освіти. Ключовими напрямами використання EdTech-інструментів у контексті цифрової екосистеми університету відповідно виокремлено освітній, науковий і управлінський, реалізація яких сприяє формуванню інноваційної, доступної та адаптивної екосистеми університету. Перспективи подальших наукових розвідок полягають у дослідженні EdTech-інструментів та шляхів їх інтеграції у цифрову екосистему університету за визначеними напрямами.
Діагностика рівнів сформованості комунікативної компетентності дітей 6-го року життя на констатувальному етапі дослідження
У статті представлено результати констатувального етапу експериментального дослідження рівня сформованості комунікативної компетентності дітей шостого року життя; визначено актуальість проблеми формування комунікативної компетентності дітей шостого року життя в умовах сучасних трансформацій дошкільної освіти, зумовлених впровадженням компетентнісного підходу та впливом соціокультурних і технологічних чинників на розвиток дитини. Обґрунтовано, що комунікативна компетентність постає як інтегративна якість особистості, яка охоплює мовленнєві, когнітивні та соціально-поведінкові складники й забезпечує ефективну взаємодію дитини з оточенням. На основі аналізу наукових джерел уточнено сутність і структуру означеного феномена, а також визначено ключові критерії його сформованості: мотиваційно-ціннісний, когнітивний і діяльнісно-поведінковий. У роботі представлено програму та методику констатувального етапу педагогічного експерименту, що передбачала комплексне використання спостереження, опитування та ігрових діагностичних методик, які уможливлюють виявлення рівнів сформованості комунікативної компетентності дітей у різних видах діяльності. Емпіричне дослідження, проведене на базі закладів дошкільної освіти різних регіонів України, засвідчило, що для більшості дітей характерним є середній і нижче середнього рівні сформованості комунікативних умінь, що проявляється у фрагментарності мовленнєвої активності, труднощах підтримання діалогу та недостатній здатності до конструктивної взаємодії. Встановлено, що чинниками, які ускладнюють розвиток комунікативної компетентності, є надмірна цифровізація дитячого середовища, обмеженість безпосереднього спілкування з дорослими, а також недостатній рівень сформованості мовленнєвих навичок. Отримані результати підтверджують необхідність цілеспрямованого педагогічного впливу та впровадження ефективних освітніх технологій, зокрема проєктної діяльності, спрямованої на розвиток комунікативної компетентності дошкільників.
Студентоцентрований підхід як умова забезпечення академічного успіху здобувачів освіти мистецьких спеціальностей
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією вищої мистецької освіти України в умовах євроінтеграції та приєднання до Болонського процесу, стратегічним закріпленням студентоцентрованого навчання як основи організації освітнього процесу, а також відсутністю теоретично обґрунтованих моделей його впливу на академічний успіх здобувачів освіти мистецьких спеціальностей. Мета статті – обґрунтувати роль студентоцентрованого підходу як умови забезпечення академічного успіху здобувачів освіти мистецьких спеціальностей та представити теоретичну модель їх взаємозв'язку. Для досягнення мети вирішувалися такі завдання: розкрити сутність студентоцентрованого підходу та специфіку його реалізації у мистецькій освіті; обґрунтувати механізм його впливу на кожен компонент академічного успіху; визначити проблеми та перспективи впровадження підходу у вітчизняній мистецькій освіті. Методологічну основу дослідження становлять теоретичний аналіз і синтез наукових джерел, понятійно-категоріальний аналіз та концептуальне моделювання; дослідження має теоретичний характер і не передбачає емпіричної перевірки запропонованої моделі. Спираючись на результати попереднього дослідження, де встановлено, що академічний успіх здобувачів мистецьких спеціальностей є комплексною інтегративною характеристикою особистісного, когнітивного, професійного та творчо-інтерпретаційного розвитку, яка охоплює мотиваційно-ціннісний, когнітивно-результативний, професійно-діяльнісний та творчо-рефлексивний компоненти, у цій статті розглянуто механізм впливу студентоцентрованого підходу на кожен із них. Показано, що студентоцентрований підхід теоретично зумовлює розвиток кожного компонента: формує внутрішню ціннісно-творчу мотивацію через надання вибору та індивідуальну траєкторію навчання, розвиває когнітивну активність через самостійну інтерпретацію, сприяє виконавській майстерності через наставництво і партнерство, а рефлексивності – через практики саморегуляції та портфоліо. Зроблено висновок, що студентоцентрований підхід розглядається як базова умова забезпечення академічного успіху здобувачів мистецьких спеціальностей, оскільки формує фасилітативне, сервісно-орієнтоване та творчо насичене освітнє середовище – необхідний простір для розгортання академічного успіху в його інтегративному розумінні. Перспективами подальших досліджень є емпірична перевірка запропонованої моделі та її операціоналізація для конкретних видів мистецької підготовки.
Психолого-педагогічний супровід особистісного та професійного розвитку педагога у вимірі нових освітніх стандартів
Розвиток професійної компетентності педагогів у системі післядипломної освіти постає вирішальним чинником ефективності освітнього процесу в умовах розбудови українського шкільництва. Метою статті є визначити особливості забезпечення психолого-педагогічного супроводу особистісного та професійного розвитку педагогів закладами післядипломної педагогічної освіти у вимірі освітніх стандартів. З метою уникнення розбіжностей у трактуванні поняттєво-категорійного апарату уточнено сутнісне значення термінів «супровід» та «психолого-педагогічний супровід». Відповідно до чинних стандартів (освітніх, професійних) конкретизовано типи трудових функцій та зазначено компетентності, через які відбувається реалізація професійних обов’язків та робочих завдань педагога. Особливо наголошено на важливості формування трудової функції «партнерська взаємодія з учасниками освітнього процесу», що безпосередньо впливає на результативність роботи вчителя. Зазначено, що діяльність педагога як головного суб’єкта освітніх змін реалізується в контексті концепції Нової української школи. Його професійна активність відповідає вимогам державних стандартів та зорієнтована на компетентнісний підхід і педагогіку партнерства. У статті розкрито передумови для невпинного професійного зростання вчителів, подано перелік навичок, значущих для фахового вдосконалення, та наголошено на важливості ціннісної складової цього процесу. Визначено провідні стратегії особистісно-професійного поступу вчителя, основу яких становлять європейські освітні орієнтири, партнерська взаємодія та принципи безперервного навчання впродовж життя. Охарактеризовано роль інститутів післядипломної освіти як гарантів реалізації державних стандартів освіти та важливих осередків підтримки педагогічних колективів. Констатовано рівні психолого-педагогічного супроводу в системі післядипломної освіти (науковий, навчально-методичний, консультативний та інформаційно-комунікаційний) та окреслено коло потенційних заходів, спрямованих на особистісний і професійний розвиток освітян. Охарактеризовано досвід роботи працівників Інституту післядипломної освіти Київського столичного університету імені Бориса Грінченка у царині педагогічної співпраці та фахової підтримки освітянських спільнот.
Психологічні чинники саморозвитку обдарованих студентів у складній життєвій ситуації
Складна життєва ситуація, зумовлена російсько-українською війною, утруднює процеси саморозвитку в студентському віці. Мета статті полягає у з’ясуванні особливостей взаємозв’язків між психологічними чинниками, що сприяють саморозвитку обдарованих студентів. Досліджувалися обдаровані студенти мистецьких спеціальностей (експериментальна група, n=41) та студенти контрольної групи (n=67). У дослідженні використовувалися: Шкала психологічного добробуту (С.Ryff, 1989), Профіль професійної самоефективності студентів (О.О. Музика, 2020), Профіль ціннісної взаємодії обдарованої особистості (О.Л. Музика, 2025). За результатами факторного аналізу емпіричних даних отримано модель саморозвитку обдарованої особистості у складній життєвій ситуації, що об’єднала три основні чинники: психологічний добробут, професійну самоефективність та ціннісну взаємодію. Встановлено, що обдаровані студенти мають нижчі показники психологічного добробуту, ніж студенти контрольної групи. Виявлено кореляційні зв’язки між показниками психологічного добробуту і професійної самоефективності, які дозволяють розглядати останню як чинник, що сприяє збереженню спрямованості на саморозвиток обдарованих студентів у складній життєвій ситуації. Встановлено, що в ціннісній взаємодії обдарованих студентів із соціальним оточенням переважає агресивний стиль, який поглиблює ціннісну конфронтацію і може призводити до інволюції обдарованості. Виявлено взаємозв’язки поцінування з такими показниками психологічного добробуту та професійної самоефективності як автономія, самоосвіта й саморозвиток, рефлексія й особисті стандарти. Результати дослідження можуть бути покладені в основу програм розвитку асертивної взаємодії, яка запобігає ціннісним конфліктам та сприяє саморозвитку обдарованих студентів у складних життєвих ситуаціях.
Роль психоедукації для підтримки особистісного добробуту в умовах невизначеності суспільного розвитку
У статті проаналізовано роль психоедукації як ресурсу підтримки особистісного добробуту в умовах невизначеності суспільного розвитку, презентовано й обґрунтовано змістово-функціональну модель психоедукації в умовах невизначеності суспільного розвитку. Дефініцію психоедукації пояснено як напрям професійної діяльності психолога (педагога, соціального працівника тощо), що полягає у наданні системних, науково обґрунтованих знань про закономірності функціонування людської психіки і поведінки з метою формування чи поглиблення здатності до управління можливостями власної психіки, а також готовності і бажання отримувати професійну психологічну допомогу в разі потреби. Розкрито зміст інформаційної, ціннісно-мотиваційної, регуляційної та профілактичної функцій психоедукації. Доведено, що в умовах невизначеності суспільного розвитку вона постає для особистості не просто джерелом знань про психіку, а інструментом зниження тривоги, підвищення контролю, формування стійкості, збереження якості життя та підтримання особистісного добробуту. Охарактеризовано зміст превентивного, підтримувального та розвивального напрямів реалізації психоедукації в умовах невизначеності, які функціонують в динаміці психологічної допомоги: до виникнення проблеми, під час переживання життєвих труднощів і після подолання гострих кризових переживань. Доведено, що результатом психоедукації на індивідуально-психологічному рівні постає формування продуктивних копінг-стратегій, кристалізація життєвих цінностей, розвиток резильєнтності, підвищення ментального здоров’я, добробуту та якості життя особистості; на рівні суспільства – це підвищення психологічної грамотності суспільства, оптимізація міжособистісної взаємодії, пом’якшення колективного травмування, зменшення стигматизації психічних порушень.
У статті здійснено теоретичний аналіз основних підходів до визначення поняття особистісна безпека. Здійснено аналіз концептуальних засад аналізу особистісної безпеки у різних психологічних школах. Зазначено, що загальна трансформація безпекового середовища значною мірою впливає і на те, як на суб’єктивному рівні змінюється відчуття безпеки та небезпеки для особистості. З масиву наукових доробок вітчизняних та зарубіжних дослідників виокремлено тенденцію, що особистісна безпека неможлива без додаткового осмислення почуття захищеності, як фундаментального психологічного конструкту, формування якого упродовж життя забезпечується раннім досвідом взаємодії з близькими, а в дорослому житті розвивається у систему саморегуляції. Виявлено, що поступове переосмислення пріоритетів в інтерпретації проблеми безпеки змістили акцент із суто зовнішнього (суспільна безпека), у площину індивідуальну, де захищеність та убезпечення не сприймаються окремо від потреб особистості, її дій та інтересів. Відповідно у психологічному контексті поняття особистісної безпеки набуває глибшого трактування її змісту, і пов’язується із суб’єктивними переживаннями стану захищеності, внутрішньої стабільності та здатністю до саморегуляції. Виокремлено основні підходи до розуміння особистісної безпеки, серед яких психоаналітичний, гуманістичний та системний дають підстави стверджувати, що даний феномен є динамічним утворенням та формується впродовж життя людини. Окреслено зміст поняття особистісної безпеки, як стану захищеності особистості, який проявляється на рівні фізичного, психологічного та соціального комфорту, формується у процесі становлення особистості та визначає характер її стосунків з оточуючими та стратегії взаємодії зі світом.
Психологічні особливості споживчої поведінки молоді
У статті обґрунтовано актуальність дослідження споживчої поведінки в умовах сучасних соціально-економічних трансформацій, що супроводжуються зростанням психологічного напруження, пов’язаного з обмеженістю ресурсів та прагненням до підтримання належного рівня якості життя. Зазначено, що проблема споживання є універсальною і стосується різних вікових груп, однак особливої уваги потребує молодь як активна соціальна група, яка формує майбутні тенденції споживчої культури. У роботі здійснено аналіз розвитку ринкових відносин і посилення конкурентних процесів, що зумовлюють необхідність глибшого розуміння психологічних механізмів споживчого вибору. Особливу увагу приділено виявленню специфічних характеристик споживчої поведінки молоді та визначенню ключових чинників, які її формують. На основі аналізу сучасних наукових досліджень встановлено, що проблема психологічних особливостей споживчої поведінки молоді в умовах сьогодення залишається недостатньо вивченою та потребує подальших наукових розвідок. Метою статті є дослідження особливостей купівельної поведінки молоді та визначення причинно-наслідкових зв’язків, що її зумовлюють. Акцентовано увагу на ролі соціально-психологічних чинників споживчої поведінки, серед яких важливе місце займає образ бренду та його диференційованість у сприйнятті споживача. Підкреслено, що незалежно від характеру впливу споживання ‒ у напрямі уніфікації чи диференціації ‒ воно виконує структуроутворювальну функцію в поведінці молоді. Зазначено, що в сучасних умовах феномен споживання набув самостійного наукового статусу та є предметом міждисциплінарного дослідження, що охоплює економічні, психологічні, соціокультурні та гуманітарні аспекти.